3D subtitle converted online using http://subtitle3d.com
Dacă trebuie să clipiţi, faceţi-o acum!
Fiţi foarte atenţi la tot ceea ce vedeţi şi auziţi.
Indiferent de cât de neobişnuit ar părea.
Şi vă rog, fiţi preveniţi.
Dacă vă agitaţi, dacă vă uitaţi în altă parte...
Dacă uitaţi ceva din ceea ce o să vă spun,
chiar şi pentru o clipă,
atunci eroul nostru va muri cu siguranţă.
Numele său este Kubo.
Bunicul lui a furat ceva de la el.
Ca să spunem doar atât.
Kubo and Two Strings
Subtitrarea: Avocatul31-Subtitrari-noi Team
Bună, Kubo.
- Cum ţi-a fost ziua? - Nu a fost un public rău.
Am primit doi bănuţi şi o bilă moale. Este foarte moale.
- Tu ce ai plănuit pentru astăzi? - Ştii, ca de obicei.
- Monştri? - Desigur.
Crezi că poţi să creezi o găină care suflă foc?
- Din nou găină? - Găina este amuzantă.
Puţină comedie care să echilibreze lucrurile.
Or să-ţi arunce bani. Pur şi simplu ştiu asta.
- Sau, o să arunce cu ceva în tine, nu ştiu. - Bine, o să văd ce pot să fac.
Şi ai de gând să termini povestea de data asta, tinere?
Dacă trebuie să clipiţi, faceţi-o acum!
- Da! - Da!
Fiţi foarte atenţi la tot ceea ce vedeţi şi auziţi,
indiferent cât de neobişnuit ar părea.
Şi vă rog, fiţi preveniţi. Dacă vă agitaţi, dacă vă uitaţi în altă parte,
dacă uitaţi vreo parte din ceea ce o să vă spun,
chiar şi pentru o clipă,
atunci eroul nostru va muri cu siguranţă.
Hanzo era un samurai puternic, dar era singur.
Familia i-a fost ucisă, regatul său era în ruine,
iar armata sa era distrusă de groaznicul Rege Moon.
Poate vă amintiţi, Hanzo hoinărea în îndepărtatele Ţinuturi Îndepărtate,
în căutarea unei armuri magice, singura armă din întreaga lume
care îl putea proteja de puternicul Rege Moon.
Armura asta era făcută din trei bucăţi.
- Prima... - Ştiu, ştiu.
Sabia Indestructibilă.
- A doua... - Platoşa Impene...
- Impenetrabilă. - "Impenetrababilă", da!
Şi în cele din urmă, a treia armă. Ultima piesă a armurii.
Ştiu eu asta. Alege-mă pe mine.
Casca Invulnerabilă.
Înainte ca Hanzo să poate revendica armura,
şi să unească bucăţile pentru a le dezvălui adevărata lor putere,
a fost atacat de către bestiile Regelui Moon.
Da!
Omoară găină! Rupe-o în bucăţi!
Dumnezeule.
Hanzo era plin de furie.
Sufletul său era torturat de durerea uciderii familiei sale.
În sfârşit, eroul nostru era faţă în faţă cu duşmanul său de moarte,
Regele Moon.
- Asiguraţi-vă ca mâine să vă întoarceţi. - Din nou?
Ce? Haide! Oamenilor le place sfârşitul.
Unde te duci?
Nu, nu poţi... Nu poţi să pleci!
Kubo?
- Kubo? - Da, mamă? Sunt aici.
Îţi este foame?
Şi cu toate că abia putea să-şi vadă mâna în faţa sa,
Hanzo şi armata sa de samurai loiali continuau să înainteze prin viscol.
Brusc, la fel de brusc cum începuse, furtuna s-a terminat.
Hanzo a respirat uşurat, căci ajunsese acasă.
În fortăreaţa sa? Castelul Clanului Cărăbuşilor?
Da, la marginea Ţinuturilor Îndepărtate.
Ascuns de Regele Moon de o magie puternică.
Apoi ce s-a întâmplat? Când a ajuns la castel.
- Când a ajuns cine la castel? - Hanzo, tatăl meu.
Hanzo? Hanzo era la castel? El...
Lasă-mă o clipă. Sunt...
Nu. A dispărut.
Nu pot. Îmi pare rău, Kubo.
Poate aş putea să-mi aduc aminte o altă poveste.
Mamă, cum era tatăl meu?
Asta este uşor.
Hanzo era un luptător puternic, foarte priceput cu sabia şi arcul.
Nu. Cum era el? Când nu se lupta.
Când era cu noi.
Era exact ca tine.
- Ca mine? - Da.
Puternic, inteligent şi amuzant. Şi... foarte chipeş.
- Mamă. - Haide.
Să nu uiţi niciodată cât de mult te-a iubit, Kubo.
A murit protejându-ne.
- Regele Moon... - Bunicul tău.
Bunicul şi surorile tale mi-au ucis tatăl?
Nu poate fi adevărat, nu-i aşa? Sunt rude.
Nu. Sunt monştri.
Bunicul şi surorile mele ţi-au furat ochiul, Kubo.
Nu trebuie să te găsească din nou, niciodată!
Întotdeauna trebuie să rămâi ascuns de cerul nopţii,
sau or să te găsească şi or să mi te ia.
Promite-mi. Nu o să permiţi niciodată să se întâmple asta. Promite-mi, Kubo.
Nu fi trist, Kubo.
Kubo. Aminteşte-ţi ce trebuie să faci, Kubo.
Aminteşte-ţi.
Să te ţin lângă mine tot timpul, dle Maimuţă.
- Şi? - Să ţin mantia tatei tot timpul pe mine.
Da, Kubo. Şi mai este ceva.
Să nu stai niciodată afară după lăsarea serii.
Aminteşte-ţi.
- Da, dle Maimuţă. - Bun băiat.
E timpul de culcare.
Mamă, trezeşte-te. Visezi.
Nu. Kubo.
- Kubo, tu eşti? - Da, mama. Sunt aici.
Kubo, ce s-a întâmplat cu ochiul tău?
Băiatule cu hârtia! Aici, aici!
Haide, vino. Vino să stai lângă mine. Am găsit un loc bun aici pentru noi.
Ce părere ai? M-am aranjat pentru ziua cea mare.
Îmi place foarte mult festivalul. O perioadă de sărbătoare.
Ştii, este păcat că nu rămâi niciodată după lăsarea serii.
Sunt artificii, se cântă şi se dansează. Şi se mănâncă, desigur.
Dar cea mai bună parte...
Vezi lampioanele şi altarele alea?
Le folosim ca să vorbim celor dragi care ne-au părăsit.
Le ascultăm poveştile şi îi ghidăm către o întoarcere în siguranţă...
- În binecuvântatul ţinut pur. - Serios? Tu ai vorbit cu cineva?
Da, am vorbit. Cu soţul meu.
Vocea sa era clară şi puternică precum a ta când îşi spui poveştile.
În 72 de ani, nu a avut nimic de spus.
Acum că a murit, nu pot să-l fac să tacă.
- Ai pe cineva cu care vrei să vorbeşti? - Foarte mult.
- Ei bine, ce te opreşte? - Nu am nevoie de un lampion?
Ei bine, pariez că poţi să faci unul foarte frumos
cu împăturirea hârtiei pe care o faci tu...
Vezi? Nu am doar o faţă frumoasă, nu?
Acum grăbeşte-te.
Pleacă, mai ai timp până se întunecă. Haide, pleacă de aici.
Pune lampionul la altar.
- Foarte bine. - Ce facem în continuare, tati?
Acum ne rugăm.
Îi cerem spiritului ei să ne onoreze cu lumina sa.
Bunico, vrei te rog să ne onorezi?
Încet, încet.
Bună, tată. Sper că eşti bine.
Adică, ştiu că eşti mort, dar sper că totul este în regulă.
Uite, este mantia ta.
Mama spune că o să cresc în ea.
Spune că eşti un mare lider, care a murit protejându-mă.
Salvându-mi un ochi.
Ar fi fost ideal să-i salvezi pe amândoi, dar... oricum îţi mulţumesc.
Tată, îmi fac griji pentru mama.
Cu fiecare zi care trece, se îndepărtează tot mai mult.
Vorbeşte mult despre tine, dar... Pur şi simplu nu ştiu.
Nu cred că-şi mai aminteşte ce este real.
Eu nu mai ştiu ce este real.
Îmi doresc să fi fost aici.
Ca să pot să vorbesc cu tine, să te văd.
- Să aflu ce ar trebui să fac. - Tati, tati, este aici. Bunica e aici.
Acum e timpul pentru ultima parte.
Trebuie să o ajutăm să se întoarcă înapoi în lumea spiritelor.
- Dar abia a venit aici. - Haide.
Tată? Alo?
Când vrei.
Bine.
Oricum nu am nevoie de tine.
Kubo.
Îmi pare rău.
Kubo...
Aici suntem.
Micuţule, ce s-a întâmplat cu ochiul tău?
Cine sunteţi? De unde îmi cunoaşteţi numele?
Suntem rudele tale, Kubo. Suntem surorile mamei tale.
Şi te căutăm de foarte mult timp.
Ne bucurăm să te întâlnim, Kubo, faţă în faţă.
Haide, Kubo, vino la mătuşile tale.
Nu are de ce să-ţi fie frică, Kubo.
Noi îţi vrem doar celălalt ochi.
Bunicul tău îl admiră foarte mult.
Ajutor! Ajutor! Să mă ajute cineva!
Ajutor! Aveţi grijă! Fugiţi!
Mamă!
Suntem aici, Kubo.
Familia ta a venit după tine.
- Kubo. - Mamă.
Kubo, trebuie să găseşti armura. Este singura ta şansă.
Aminteşte-ţi asta.
Mamă!
Nu!
Mamă!
Kubo.
Mă auzi, Kubo?
Am spus că mama ta a murit.
Satul tău este distrus, ars din temelii.
Am aterizat aici în Ţinuturile Îndepărtate.
Inamicii tăi nu sunt departe în urmă.
Trebuie să căutăm un adăpost înainte să vină bunicul tău.
Trebuie să mergem acum.
Haide, urcă-te! Să mergem!
Odată ce o să intrăm, ai putea fi tentat să te plângi de miros.
Aminteşte-ţi că simţul mirosului meu este de zece ori mai dezvoltat decât al tău.
Ai întrebări, pot să-mi dau seama.
- Cine... - Ai trei întrebări.
Cred că am mai multe.
- Trei înainte să mănânci. - De ce doar trei?
- Bine, asta a fost prima ta întrebare. - Ce?
Nu înţeleg ce se petrece. Cine eşti?
Nu mă recunoşti?
În toţi anii ăştia a trebuit să mă ţii în rucsacul tău. Acum ştii de ce.
Dar erai o amuletă de lemn. Atât erai de mare.
Îi spuneam acelei amulete dl Maimuţă.
Şi dacă aş fi fost în viaţă în acel moment, mi s-ar fi părut insultător.
Uite, mama ta a folosit rămăşiţele magiei ei ca să te salveze.
Şi m-a adus la viaţă.
Poftim. Bea.
- Miroase urât. - Totul miroase urât aici înăuntru.
- Bea-l. - Nu vreau.
Am spus să-l bei!
- Eşti o maimuţă rea, nu-i aşa? - Da. Da, sunt.
S-au făcut trei întrebări. Acum nu mai ai întrebări., aş a ca, ascultă doar.
Eu sunt aici să te protejez, Kubo. Şi asta înseamnă că trebuie să faci ce spun eu.
Aşadar, dacă nu mănânci, o să fii slăbit. Dacă o să fii slăbit, o să fii încet.
Dacă eşti încet, o să mori.
Este prea fierbinte.
Bea.
Scuză-mă.
În regulă, mai bine ai începe să iei asta în serios, Kubo.
Asta este real. Nu este o povestire.
Chestiile alea, mătuşile tale...
Lor nu le este niciodată foame. Ele nu dorm niciodată.
Or să te găsească.
Şi dacă nu suntem pregătiţi...
Or să mă omoare şi or să-ţi ia celălalt ochi.
- Ce o să facem? - O să găsim armura.
Este singurul lucru care te poate proteja.
Aşadar, este real. Cu adevărat real.
Nu-ţi face griji, nu o să o păstrez.
Am smuls şuviţa din părul ei. Nu am vrut.
Mama ta a fost foarte puternică.
A binecuvântat mantia ta ca atunci când o să ai nevoie să poată zbura.
Şi-a folosit ultima rămăşiţă din acea putere ca să mă aducă la viaţă.
Aceasta brăţară, părul ei, este o amintire.
Iar amintirile sunt şi ele nişte lucruri puternice, Kubo.
Să nu o pierzi niciodată.
- Încă o întrebare? - Ultima.
Ştii unde este? Armura?
Nu. Nu, nu ştiu.
Acum treci la culcare.
Noapte bună, Maimuţă.
Kubo.
Kubo! Vorbeai în somn.
Visai, îţi strigai tatăl.
Apoi hârtia a zburat singură din rucsac şi s-a împăturit singură în forma lui.
Stă acolo de ore întregi. Ne judecă în continuu.
Nici măcar nu sunt convinsă că asta este origami.
Aş putea să jur că s-a tăiat şi cu foarfeca.
În peştera mea, visele mamei mele făceau asta,
şi hârtia se despăturea singură întotdeauna până dimineaţă.
Ce este asta?
Ce faci?
Cred că ăsta este felul în care mi-a răspuns tatăl meu.
Sunt tentată să spun că să ne încredinţăm soarta
îndrumării unui om mic de hârtie pare o idee proastă.
Dar este cea mai bună idee proastă pe care o avem.
Devii mai puternic.
Poate ai vrea să nu mai fii atât de bucuros pentru asta.
Devenim mai puternici, lumea devine mai periculoasă.
Viaţa are o modalitate amuzantă de a echilibra lucrurile.
Maimuţă, tu spui vreodată ceva încurajator?
Te încurajez să nu mori.
"Te încurajez să nu mori."
Ţânţari... enervanţi.
Nu am făcut eu asta, jur.
Hârtia se termină, la fel şi cu răbdarea.
Nu le-am cerut eu să facă asta.
A doua oară. Nu am făcut-o eu!
Cel puţin, nu specific. Adică, am simţit asta, dar...
Magia nu este uşoară. Trebuie să înveţi s-o controlezi.
Concentrează-te pe ceea ce faci, şi aminteşte-ţi întotdeauna...
nu te pune cu Maimuţa.
Păşeşte cu atenţie, Kubo. Asta nu este una dintre povestirile tale.
De unde ştii? Poate că este.
Eu sunt un erou viteaz, iar tu eşti o maimuţă rea.
Eroii apar şi dispar.
În orice clipă, ceva groaznic poate apărea de nicăieri şi...
- Maimuţă! - Kubo!
Maimuţă, aşteaptă!
Nu a încercat să îmi facă rău.
- Îl voia doar pe... Hanzo. - Hanzo?
Hanzo.
Tot cred că o să-l înjunghii.
De ce trebuie să presupui întotdeauna ce este mai rău?
Iartă-mă că nu am încredere în acest monstru ţepos insectă gigantică...
- Care tocmai te-a răpit. - Hanzo, da. Îmi amintesc de el.
Cred că poate a fost stăpânul meu.
Ce? Ce ai spus?
Am avut o emblemă, o emblemă de samurai.
Ai văzut vreodată emblema asta?
Asta este un miracol.
Ai mantiile noastre. Porţi mantiile noastre!
De ce porţi mantiile noastre?
Nu trebuie să-ţi răspundă la întrebări. Oricum, tu cine eşti?
Am fost blestemat acum foarte mulţi ani.
Prins în capcană acestui blestem.
Blestemat să cutreier Ţinuturile Îndepărtate.
Blestemat.
Fără camarazi, fără stăpân.
Nici măcar un nume sau o singură amintire a nobilului războinic care eram odată.
- Erai om? - Nu, nu doar orice om. Un samurai.
Adică, sunt destul de sigur. Uitaţi, am toate chestiile astea.
Adică, fie sunt un samurai, fie sunt un strângător groaznic.
Oricum ar fi, înăuntrul toracelui meu bate o inimă de luptător.
Dacă nu ai amintiri, cum poţi să fii sigur de ceva?
Pentru că am străfulgerări.
Sunt în legătură cu obiectele pe care le găsesc în călătoriile mele.
Uneori doar un sunet sau un miros.
- Probabil ai multe străfulgerări. - Amintiri.
Ele pălesc. Şi rămân doar cu sentimentul că am fost
cândva parte din ceva mult mai important.
- Maimuţă, pot să-i spun? - Nu cred că este o idee bună.
- Are dreptul. - Absolut deloc.
- Dar... - Niciun "dar"!
- Eu... - Nu!
- Ce să-mi spui? - Hanzo a fost tatăl meu.
Kubo!
Asta este un miracol.
L-am găsit pe fiul stăpânului meu.
Nici măcar...
Orice v-ar aduce pe aceste tărâmuri, oricare ar fi căutarea voastră,
acum este şi a mea.
O să mă alătur vouă şi o să-mi dau viaţa pentru voi dacă va fi necesar.
Chiar o să faci asta?
Ce? Crezi că este posibil?
Adică, ştiu cum sunt aceste căutări.
Oamenii mor tot timpul, cad ca muştele.
Asta nu contează. Pentru că am un sentiment că acesta este destinul meu.
Nu, nu este. Nu putem avea încredere în nimic din ce spui,
pentru că tu nu poţi avea încredere în nimic din ce spui.
Nu ştim nimic despre tine.
Maimuţă, chiar tu ai spus. Căutarea noastră este una dificilă.
Un samurai, chiar şi unul blestemat, fără amintiri şi care arată ca un gândac...
- Ar putea fi de ajutor. - Da, sunt sigur că pot fi de ajutor.
- Indispensabil. - În ce fel?
Să tragi cu o săgeată într-un perete... cu greu aş putea numi...
- Impresionant. - Uitaţi-vă la asta. Prima dată când o fac.
Spuneţi-mi care este căutarea noastră,
şi vă voi demonstra rapid numeroasele mele indispensabilităţi.
Ei bine, este o poveste lungă.
Ai atenţia mea. Promit că nici măcar nu o să clipesc.
De fapt, nici măcar nu cred că pot să clipesc. Am pleoape?
Bine. Mergi şi vorbeşte. Hanzo a găsit calea.
Aşadar, erai o maimuţă de jucărie.
Kubo, chiar nu văd cum partea asta este importantă în povestea noastră.
O ţineam în buzunar, atât era de mare.
- Bine, Kubo, este suficient. - Micuţă. Şi îi spuneam dl Maimuţă.
Nu eram o jucărie. Eram un talisman.
Desigur că erai.
Asta nu arată bine.
Nu atingeţi nimic.
El a făcut-o.
Bine.
Nu. Nu. Nu.
Da.
Kubo, priveşte.
Sabia Indestructibilă
Ar putea fi o capcană.
Daţi-mi voie mie.
Ce, nu este o capcană dacă o faci tu?
Furişatul este al doilea meu nume.
Nici măcar nu ai un prim nume.
Nu-ţi face griji, mă ocup eu de asta.
Puternicul cărăbuş este victorios!
Eu... Nu mă ocup eu de asta.
- Nu mă ocup eu de asta! - Pentru Dumnezeu!
Invoc Sabia Indestructibilă!
- S-a distrus. - Aşadar, asta înseamnă că mânerul sau...
Sunt puţin dezamăgit de această sabie magică.
Nu este sabia bună, idiotule!
Priviţi!
Sabia! Este în capul lui!
Hei, am de împărţit un os cu tine!
Înţelegi? Pentru că e făcut din oase.
Eşti o ruşine.
Asta este problematic.
Ajunge cu săgeţile!
Picior!
- Poţi să zbori? - Se pare că da.
Haide!
Eşti sigur că nu este Sabia de Negăsit?
Cred că am găsit-o.
O mână de ajutor aici? Cineva?
Altcineva?
Kubo!
- Kubo! - Maimuţă!
- Nu! - Kubo!
Da!
Slavă Domnului că s-a terminat.
Totul devine negru.
Atunci deschide-ţi ochii.
- Nu-mi simt aripile. - Nici nu ştiai că le ai acum 5 minute.
Nu te mai mişca.
- Poftim, te simţi mai bine? - Da. Puţin mai la stânga.
Puţin mai jos. Chiar acolo, aşa e bine.
Stai. Eşti amabilă cu mine.
- Să nu spui nimănui. - Am reuşit, Cărăbuşule.
Am găsit sabia.
Pune aia jos. Este ascuţită.
Bine. Am terminat aici. Ridică-te.
- Avem mult de mers. - Doar nu vorbeşti serios.
Întotdeauna vorbesc serios.
Voi doi o să vă certaţi din nou?
Desigur că nu. Avem o conversaţie de adulţi.
- O să vă certaţi din nou. - Kubo, du-te acolo...
- Şi joacă-te cu ceva. - Nu cu aia.
Maimuţă, asta este Lacul Lung.
Nu îl putem ocoli. Trebuie să-l traversăm înot.
Pot să-l car pe Kubo.
Să-l cari pe Kubo? Asta e ideea ta mai bună?
Uite, apreciez ajutorul tău, cu adevărat.
Dar când vine vorba despre băiat, eu ştiu ce este mai bine.
Serios?
Şi ce este mai bine este să nu accept idei de la un gândac vorbitor.
- Asta spune o maimuţă vorbitoare. - Ştiţi, vă aud în continuare.
Atunci joacă-te mai cu zgomot.
Conversaţia asta s-a terminat. Maimuţele nu înoată.
Nu îţi face griji, ce văd maimuţele, pot să imite.
- De cât timp aştepţi să spui asta? - De când te-am cunoscut.
Despre ce purtăm conversaţia noastră de adulţi?
Eşti ridicol. Eşti pur şi simplu complet ridicol. Ridicol!
Să traversăm lacul este o idee ridicolă!
Nu este vina ta, nu a mai rămas nimic raţional în capul tău.
Mă simt jignit de asta. Poate că nu ştiu totul...
- Nimic. - Nimic.
Dar ştiu că Kubo este mai capabil decât crezi tu că este.
- Eşti puţin prea mult protectivă. - Sunt foarte protectivă.
Este treaba mea să mă asigur că este în siguranţă Kubo.
Şi asta nu înseamnă siguranţă. Tu, tu nu prezinţi siguranţă.
- Kubo este doar un copil. - Unul incredibil de talentat.
- Tocmai ne-a salvat vieţile. - Da, este foarte puternic,
dar mai are foarte multe de învăţat.
Ce?
Învaţă rapid.
Ştiai că poţi să faci asta?
Te dai mare.
Bine. Acum respiră profund.
Eliberează-ţi mintea.
Bănuiesc că fac eu asta deja.
Acum trage încet. Aşa, închide un ochi.
Bănuiesc că faci deja asta.
Concentrează-te pe ceea ce este drept în faţa ta, totul altceva dispare.
Şi... eliberează.
O lovitură perfectă. O lovitură perfectă.
Nu e rău deloc.
Şi care era planul tău să aduci peştele în barcă ca să-l putem mânca?
Ei bine, am spus că-l învăţ să tragă cu arcul, nu să pescuiască.
Pescuitul este lecţia de mâine.
Dă-mi mie asta.
Maimuţă apucătoare.
Încearcă acum.
Trage şi...
Funie, este o idee grozavă.
Iar tu nu eşti un ţintaş prost.
Bine, acum sunteţi ciudaţi.
O să avem nevoie de ceva cu care să-i tăiem.
Sabia Indestructibilă.
Chiar trebuie să vă jucaţi cu mâncarea?
Da.
Care este problema, Kubo?
Te comporţi de parcă nu ai mai mâncat stând între o maimuţă şi un cărăbuş.
Nu am mai mâncat stând între nimeni.
Haide, mănâncă. Ai nevoie de energie. Şi asta e mult mai bun decât supa de balenă.
Kubo, o întrebare.
Înainte de a-ţi începe eroica căutare, cum erai?
Ei bine, în cea mai mare parte aveam grijă de mama. Şi spuneam poveşti.
Despre luptători puternici care căutau răzbunare,
cu lupte, monştri şi magie.
Eram foarte bun la spus poveşti.
Nu foarte bun să le şi termin.
Uneori îi spuneam mamei poveşti despre lucruri mărunte,
precum aruncatul de pietre peste râu, sau prinderea licuricilor în câmpurile cu dude.
Şi când îi spuneam aceste poveşti, puteam să-i văd ochii foarte limpezi.
Îmi puteam da seama că mă vedea. Că mă vedea cu adevărat.
Şi eu o puteam vedea, adevărata ea, spiritul ei
încercând să iasă la lumină.
Era minunat.
Ştii ceva, Kubo? În trecut, când spuneai povestiri,
înainte să pleci în această aventură măreaţă, erai tot un erou.
O să trebuiască să ne îndreptăm spre ţărm, să găsim un loc în care să ne ascundem şi...
- A doua piesă a armurii. - Platoşa.
- Este acolo jos. - Bine, mă ocup eu.
- Cărăbuşule, aşteaptă. - Nu. Nu vă faceţi griji.
Cărăbuşii pot să-ţi ţină respiraţia sub apă foarte mult timp.
- Ce? De când? - Este de notorietate, Maimuţă.
Aşadar, tu nu-ţi aminteşti absolut nimic,
dar înotatul cărăbuşilor... asta ţi-a rămas întipărit în minte?
Nu, Cărăbuşule. Mama mi-a spus o povestire despre lacul Lung.
- Este ceva sub apă. - Serios?
- Ce fel de "ceva"? - A spus că era o Grădină de Ochi.
Ochi care se uită fix la tine şi în sufletul tău.
Îţi arată secrete.
Lucruri care te ţin acolo cu ei, pentru totdeauna.
În regulă. Ei bine, nu o să privesc în ochii nimănui.
Chiar dacă sunt incredibil de sincer.
O să îmi lipseşti, Maimuţă.
Ai grijă.
Caută armura, la fel precum insolentul său tată.
Da, soră.
Atunci trebuie să ne asigurăm că nu găseşte rămăşiţele.
Maimuţă, cred că are probleme. Ar trebui să-l ajutăm.
Kubo, mătuşile tale sunt în continuare acolo.
Îmi pare rău, dar trebuie să ne îndreptăm spre ţărm.
Kubo!
Uită-te la asta.
Am venit la pescuit şi tot ce prind este o maimuţă împuţită.
Este foarte patetic că această creatură murdară
este tot ce a mai rămas din magia surorii mele.
Această creatură murdară te va rupe în bucăţi.
Kubo...
Kubo!
Am zdrobit creaturi care puteau să aibă lumea asta la degetul lor.
Victoria asta nu-mi aduce nicio onoare.
Imaginează-ţi cum o să te simţi când o să fii învinsă.
O singură dată m-am simţit învinsă.
Acum 11 ani mi-am pierdut sora.
S-a îndrăgostit de un prost şi l-a trădat pe tatăl nostru.
A fost o laşă nerecunoscătoare.
Cine este laşă acum?
Am găsit-o! Am găsit-o!
Cărăbuşule, ce s-a întâmplat? Unde este Kubo?
Du-te înapoi acolo jos, este în pericol!
Mă ocup eu de asta.
Mamă. Mamă.
Nu încetează să mă uimească
cum de creaturile de aici jos se luptă cu putere doar ca să moară într-o altă zi.
Aici jos sunt zile pentru care merită să lupţi.
Aici jos nu este nimic care să merite ceva.
Este patetic ce s-a întâmplat cu sora mea.
O admiram, era foarte puternică.
Iar dragostea a făcut-o slabă.
Nu.
M-a întărit!
Aici.
Ochii! A fost din cauza ochilor!
L-au pus în transă.
Nu. Nu.
Haide. Haide, Kubo.
Trezeşte-te. Te rog trezeşte-te.
Te rog, te rog. Trezeşte-te.
Totul o să fie în regulă. Totul o să fie în regulă.
Sunt aici. Sunt chiar aici.
- Am văzut... - Ce? Ce ai văzut?
Am văzut...
Mamă.
Fiul meu.
Aşadar, atunci înseamnă că semeni mai mult cu tatăl tău decât...
Te uiţi fix.
Lasă-mă să ghicesc. Ai întrebări.
- De ce... - O să încep eu.
Prima întrebare. Dacă eu sunt Cărăbuş, tu eşti Maimuţă,
el de ce nu se numeşte "Băiat"?
Dumnezeule...
Întrebările pot să aştepte. Avem nevoie de somn.
Spune-ne povestea ta. Atunci o să putem dormi.
Te rugăm.
Bine. Poate mă poţi ajuta.
Noaptea în care l-am cunoscut pe tatăl tău...
Mamă.
Eu şi cu surorile mele am mers la Templul Oaselor să-l ucidem pe Hanzo.
Sigur.
La ordinul Regelui Moon,
eu şi cu surorile mele am coborât din cerul nopţii să ucidem mulţi războinici nobili.
Bunicul tău ne-a spus
că orice om care va găsi armura magică
ar deveni prea puternic şi ar fi o ameninţare pentru ceruri.
În acea noapte, am ajuns la templu înaintea surorilor mele.
Şi acolo era el, puternicul Hanzo.
I-am spus: "L-ai supărat pe tatăl meu. Trebuie să mori".
- Da, îţi este caracteristic. - Cărăbuş, linişte!
Ne-am luptat...
Hanzo era puternic. Dar apoi s-a oprit.
M-a privit în ochi şi a rostit patru cuvinte simple.
Aceste cuvinte au schimbat totul.
"Te iubesc...
Maimuţă?
"Tu eşti căutarea mea", a şoptit.
Văzusem minunile universului,
dar căldura privirii lui, atunci când l-am privit în ochi,
asta... Asta nu cunoscusem niciodată.
Am văzut umanitatea.
Şi era mai puternică decât orice din regatul meu rece.
Recunoscându-i compasiunea, am recunoscut-o pe a mea.
I-am cruţat viaţa, el mi-a dat viaţa mea...
Şi apoi mi te-a dat pe tine.
Dar ne-a găsit bunicul tău.
Furia sa şi trădarea mea au zdruncinat cerurile.
Tatăl tău şi armata lui şi-au dat viaţa
permiţându-mi să fug cu tine în braţe.
De ce mă urăşte bunicul?
Kubo, nu te urăşte.
Vrea să te facă să devii ca el.
Orb la umanitate, aşa cum am fost şi eu cândva.
Doar atunci îţi poţi lua locul lângă el, ca parte din familia lui.
Rece, dur şi perfect.
Nu o să fiu niciodată că el. Niciodată.
Ştiu.
Este foarte obosit.
- Şi eu la fel. - Nu te culc eu.
Eşti rănită?
Este doar o zgârietură.
Maimuţă, de ce nu i-ai spus mai devreme cine eşti cu adevărat?
Magia care mă ţine aici, păleşte.
În curând nu o să mai fiu, şi atunci Kubo va fi din nou singur.
Nu o să fie singur. Este fiul lui Hanzo.
O să fac tot ce pot ca să fie în siguranţă.
Mulţumesc, Cărăbuş.
Să ştiu că Kubo are pe cineva care să aibă grijă de el când nu o să mai fiu,
ar fi o modalitate bună de a-mi termina povestea.
Povestea ta nu se va termina niciodată.
Va fi spusă de către el, şi de către cei cărora le-o spune.
Şi de către cei cărora le-o spun ei. Şi de către cei cărora le-o spun ei.
- Şi de către cei cărora... - Cărăbuş.
Ideea este că povestea ta va dăinui în el.
Salut, tinere prieten.
De ce nu cânţi cu mine?
- Dar cum... Eşti... - Chiar mai orb decât tine?
De două ori mai mult, ca să fiu mai exact.
Ceea ce înseamnă că văd adevărul de două ori mai mult.
Asta este un vis.
- E un vis plăcut sau un coşmar? - Vezi singur.
- Fortăreaţa tatălui meu. - Da.
Ultima bucată a armurii. Este aici?
Urmează apusul soarelui şi o să o găseşti.
În locul care ar fi putut fi casa ta.
Revendică-ţi dreptul prin naştere, Kubo.
Dă acestei poveşti un final fericit.
Mamă, Cărăbuş, treziţi-vă.
M-am trezit. M-am trezit. Dorm.
Cred că am dormit pe ceva.
Sabia Inconfortabilă.
Casca, ştiu unde este. Am văzut-o în vis, Cărăbuş.
Un vis...
Nu înseamnă nimic în mod special.
Adică, eu am visat că m-am luptat cu un schelet uriaş cu săbii în cap.
- Asta s-a întâmplat în realitate. - Da.
Cărăbuş, haide. Pe aici.
Văd cu singurul meu ochi ceva care începe cu "S".
- Zăpadă ~snow~? -Nu.
- Fulgi de nea ~snowflake~? - Nu.
Bine.
- Copaci acoperiţi cu zăpadă? - Nimic care să aibă legătură cu zăpada.
Dar... "serios"?
Prost.
Bine. Mi-am dat seama. "Zăpadă".
- A spus că nu este zăpadă. - Cântecul ~song~.
Asta nu este corect. Cum poţi să vezi un cântec?
Priveşti.
Stârcul auriu.
Se crede că păstrează sufletele celor plecaţi,
le duc oriunde vor ele să meargă.
Ce cântă?
Este foarte frumos.
Mulţi spun că în cântec e vorba despre ce se întâmplă după ce murim.
Cum nu dispărem pur şi simplu.
Nu dispărem? Aşadar, ce se întâmplă cu noi?
Precum hârtia lui Kubo, ne schimbăm forma.
Ne transformăm, ca să ne putem continua povestea în alt loc.
Sfârşitul unei poveşti este abia începutul alteia.
Îmi amintesc locul ăsta.
Aici tatăl meu s-a pregătit pentru căutarea sa.
Este ceva ce nu înţeleg.
De ce ar fi aici casca?
Kubo!
Eliberează-ne!
Soră.
Îmi amintesc că te admiram.
Dintre noi, tu erai cea mai strălucitoare.
Ce irosire.
Tot ce am vrut noi a fost să fim o familie în casa noastră, printre stele.
Cred că avem definiţii diferite ale cuvântului "familie".
Nu-l atinge, vrăjitoareo!
Apoi eşti tu, insecta hoaţă care a furat sufletul surorii mele.
Ce?
Asta este grozav.
Aţi fost împreună în tot acest timp şi nici măcar nu aţi realizat?
Tu ai luat-o de lângă noi. Era potrivit să luăm şi noi ceva de la tine.
Foarte repede ţi-au fost şterse amintirile,
pierzând orice amintiri a uniunii voastre obscene...
- Hanzo. - Ce?
Hanzo?
Nu am ştiut.
Nu!
Uit motivul pentru care am venit aici.
Mamă!
Este în regulă, sunt aici.
Tată.
Fiul meu.
- Se pare că m-am măritat cu o insectă. - Da.
O insectă samurai.
Tu eşti căutarea mea.
Întotdeauna ai fost.
Hanzo, păstrează-l în siguranţă, indiferent de ce va fi.
Promit că aşa o să fac.
Nu!
Zboară acasă, Kubo.
Kubo, tu eşti?
Trebuie să plecaţi din acest loc.
Vine regele Moon.
Bunicule, sunt eu, Kubo.
Ştiu că poţi să mă vezi.
Bună, nepoate.
Mă bucur foarte mult să te văd în cele din urmă. Ca să spun aşa...
Văd că ai găsit armura.
Se pare că mama ta a avut dreptate să te aducă
în acest loc groaznic, până la urmă.
Văd...
Ştiu că vezi. Aşa au început toate astea.
În cele din urmă m-ai văzut.
A fost vina mea. Ar fi trebuit să-mi ascult părinţii.
Kubo, amândoi vrem exact acelaşi lucru.
Tu vrei să-mi scoţi şi celălalt ochi.
Asta vrei tu!
Ei bine, da. Dar ştii de ce vreau asta?
Pentru că eşti bătrân, rău şi crud.
Eşti puţin cam aspru cu mine.
Atât timp cât te agăţi de acel ochi prostesc şi inutil,
nu poţi veni sus să trăieşti cu mine în ceruri.
O să fii blocat aici jos în acest iad,
uitându-te fix cu acel singur ochi la ură, durere din dragoste,
suferinţă şi moarte.
Acolo unde vreau eu să te duc nu avem nimic din aceste lucruri.
Vei fi doar tu cu familia ta, acolo unde este locul tău.
Familia mea nu mai este. Tu i-ai ucis.
Nu. Singuri şi-au atras soarta asta.
M-au făcut de ruşine şi au deranjat întreaga ordine a lucrurilor!
Asta este povestea ta.
Kubo, când o să fii acolo sus cu mine, o să fii mai presus de poveşti.
O să fii...
nemuritor.
O să fii...
infinit.
Nu. Greşeşti. Nu infinit.
Toate poveştile au un sfârşit.
Serios?
Şi cum se termină această poveste?
O să te ucid.
Foarte bine. Asta este dorinţa ta?
Să te lupţi cu un monstru hidos care ţi-a distrus viaţa?
Să dovedeşti că ai valoare? Precum tatăl tău.
Foarte muritor din partea voastră.
Vrei să fii om?
Atunci împărtăşeşte-le slăbiciunile!
Suferă umilinţa lor!
Simte-le durerea!
Asta este sfârşitul poveştii tale.
Acum priveşte pentru ultima dată cu acel singur ochi al tău.
O ultimă privire la acest loc în ruină
pe care îl numeşti casa ta.
Nu plec.
Pentru fiecare lucru oribil de aici,
există ceva cu mult mai minunat.
Mama mea a văzut asta. La fel şi tatăl meu.
Eu văd asta, chiar dacă doar cu un ochi.
Atunci o să trebuiască să ţi-l smulg din cap din nou, nu-i aşa?
Dacă trebuie să clipiţi, faceţi-o acum.
Ştiu de ce îmi vrei ochiul.
Pentru că fără el, nu mă pot uita în ochii altora
să le văd sufletul, dragostea.
Tot ceea ce ai iubit nu mai este!
Tot ceea ce ştiai ţi-a fost luat.
Nu, sunt în amintirile mele, cea mai puternică magie care există.
Asta ne face mai puternici decât o să fii tu vreodată.
Astea sunt amintirile acelora pe care i-am iubit şi i-am pierdut.
Şi dacă le păstrăm poveştile adânc în sufletele noastre,
atunci nu o să ni le iei niciodată.
Ca să spun doar atât.
Unde sunt?
- Bună, bunicule. - Ce?
Bună. Ce...
- Ce s-a întâmplat cu ochiul tău? - Nu-ţi aminteşti?
Nu. Îmi pare rău, tinere.
Se pare că mi-am uitat povestea. Poţi să mă ajuţi?
- O să îi spun eu. - Nu, o să îi spunem cu toţii.
O să îi spunem tot ce trebuie să ştie.
Eşti cel mai bun şi amabil om care a trăit vreodată în satul ăsta.
- Serios? - Da.
Mergi pe stradă în fiecare zi zâmbind şi oferi monede copiilor.
- Ca mine. - Şi bătrânelor.
- Mi-ai învăţat copiii să înoate. - Ce?
- Şi dai pături săracilor. - Eşti un om bun.
- Dai de mâncare celor înfometaţi. - Întotdeauna dai o mână de ajutor.
Eşti un exemplu grozav.
- Da. - Absolut.
- Se pare că sunt foarte altruist. - De asta te iubim.
Ştii, avem ceva în comun.
Amândoi îl adorăm pe nepotul tău.
Numele lui este Kubo.
Kubo.
Îmi pare rău, dar eu...
Nu-mi amintesc.
Ei bine, nepotul tău este un povestitor.
O să-ţi spună toate poveştile pe care le-ai uitat.
Serios?
Desigur.
Bună, mamă, tata.
Ştiu că povestirile mele au tendinţa să fie puţin...
lungi, aşa că o spun pe asta pe scurt.
Sunt foarte recunoscător că am avut şansa să vă cunosc.
Să vă aud înţelepciunea, să vă simt bunătatea.
Chiar şi să mănânc stând între voi.
A fost o poveste fericită.
Dar, ar putea fi mult mai fericită.
Nu ştiu exact care sunt regulile, sau cum funcţionează asta.
Dar dacă ar exista vreo cale să... Ştiţi...
Am în continuare nevoie de voi.
Astfel aş putea să spun că asta a fost o povestire fericită.
Sau aş putea să simt asta. Cu toţii am putea să simţim asta.
Atunci am putea încheia povestea...
Împreună.
Subtitrarea: Avocatul31-Subtitrari-noi Team
Sfârşit.